Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Můj objev roku 2020. Fungují od roku 2017 a toto je jejich třetí album. Destruktivní trojka z Manchesteru překvapí hned na úvod několika věcmi. Vizuálně si na svých vinylech nekompromisně drží jednotný a velmi čistý grafický styl. V hudební dimenzi stejně nekompromisně přistupují k tvorbě. Popravdě, už dlouho jsem neslyšel tak hnusnou a nenávistnou desku, která vás mlátí track za trackem, dokud nezůstanete ležet na zemi schoulený do klubíčka.
Žánrově jde o velmi hrubý a syrový soutok bahna, špíny a grindcore. Jako byste vzali ION DISSONANCE a NEUROSIS do té nejtemnější hlubiny pekla. Hutným, masivním kytarám dělá olejnatý podmaz špinavá basa a aby toho nebylo dost, tak se přidává noiseový nános, který odkazuje někdy ke spolkům jako jsou FULL OF HELL, jindy spíš ke GODFLESH. Jenže vedle tohoto mokřadového přízraku jsou GODFLESH hodní pánové. Tato nahrávka je nebezpečně zlá. Jako byste zhudebnili ta nejhorší Lovecraftova monstra.
LEECHED začínali s grindcorem, který silně protkávali svými oblíbenci z chaotického hardcore. První EP si vydali sami a druhým již zakotvili pod kalifornskou vydavatelskou stájí Proshetic Records. Postupem času je v jejich tvorbě velmi znát zpomalení a zvukové zhnilobnění, které nejde jen tak jednoduše přirovnat k něčemu jinému. Riffy jsou pomalejší, ale mnohem více drtí, u poslední skladby má člověk pocit, že by na příští desce mohl čekat i všechno světlo pohlcující plochy koketující s drone/noiseovou ušmudlaností. Člověku se až nechce věřit, že takový akustický a mentální tlak dokáží vyvinout jen tři lidé.
LEECHED sami přiznávají inspiraci v NAILS a TRAP THEM, což na počátku bylo možná slyšitelné, ale za ty tři roky našli vlastní cestu. Jsou případem, kdy grindcoreová kapela tak dlouho chodila do slatinných rašelinišť, až se v nich začala topit. Výsledkem je opravdu skvostná směs zmaru, tíhy a hnusoty.
1. The Hound's Jaw
2. The Grey Tide
3. I, Flatline
4. Now It Ends
5. Earth and Ash
6. Famine at the Gates
7. Praise Your Blades
8. Burn with Me
9. Let Me Die
10. Black Sun Ceremony
Diskografie
To Dull The Blades Of Your Abuse (2020) You Took The Sun When You Left (2018) Nothing Will Grow From The Rotten Ground (2017)
DALŠÍ INFORMACE
Vydáno: 2020 Vydavatel: Prosthetic Records Stopáž: 36:05
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.